ФУНКЦІЇ БАТЬКІВ У ЗБЕРЕЖЕННІ ЕСТЕТИЧНИХ ТРАДИЦІЙ У СІМ’Ї ХІХ – ПОЧАТКУ ХХ СТОЛІТТЯ - Брояковський, Всеволод (Наукові записки. Серія: Педагогічні науки, 2025)
У статті розкривається визначний вплив батьків на розвиток естетичних смаків, переконань дитини. Головне завдання батьків – навчити дитину відчувати і розуміти красу у різних її проявах, забезпечуючи єдність між естетичним її розвитком та моральним, фізичним вихованням, трудовою підготовкою. Батьки несли головну відповідальність за виховання своїх дітей, за організацію життя родини. Виховні функції батьків культивувалися повчальними приказками. Основний метод естетичного виховання – батьківський приклад, що був стимулом до естетичного сприйняття оточуючого світу, який діти із задоволенням наслідували. Народ виховував опосередковано, засобом прикладу, повчання, мудрої сентенції тощо. Діти чули неписані правила естетики співжиття і використовували їх на практиці. Основне кредо української педагогіки в галузі естетичного виховання: навчити жити за законами краси і благородства. Аналіз родинно-сімейного життя українців довів перевагу жіночої складової в українській національній психології, пріоритетність жіночого начала в національному характері. Перші культурні цінності народу транслювалися дитині через матір. Естетичні відчуття у дитини розвивалися з часу її народження через спілкування з матір’ю. Мати була тим первинним джерелом естетики, з якого дитина черпала найкращі естетичні норми, з допомогою яких формувалися її естетичні цінності. Від естетики жінки залежала естетика дому та всієї сім’ї. Чільне місце у естетичному вихованні дітей займали ідеали членів сім’ї: господар, господиня, господарський син, господарська донька. Утворений на підґрунті хліборобського устрою життя, ідеал господаря завжди відображав інтереси усього українського народу. Батько в українській виховній традиції мав дещо інший порівняно з матір’ю статус та образ, він пов’язувався з чимось строгим, недосяжним, віддаленим. Причиною цього була його часта відсутність удома, заклопотаність громадськими чи особистими справами, а також строга диференціація материнських та батьківських обов’язків, коли батько не мав прямого стосунку до виховання дітей. Автор приходить до висновку, що відповідальність батьків за виховання дітей в цілому та естетичного зокрема, була найважливішим обов’язком і функцією батьків. Суспільство і громада слідкували за виконанням батьками цих функцій і давали їм гідну оцінку. Суспільна думка, контроль за цими процесами з боку громади, Церкви, педагогічної науки стимулювали батьків до гідного виконання своїх обов’язків.